Střepiny z běžeckého života: Pepa
![Střepiny z běžeckého života: Pepa](http://farm3.static.flickr.com/2659/3959242801_f949ae9d09_o.jpg)
Už ani nevím, kdy jsem ho potkal poprvé. Prostě kde se konaly nějaké běžecké závody, tak on tam byl. Ať se jednalo o silniční běh, kros či všechny možné kombinace. Ani s délkou trati si nikdy nelámal hlavu. V pohodě odběhl něco velmi krátkého a hned nato si tam klidně kopl maraton.
Tak se pohyboval kolem mě už od běžeckého dávnověku. Ačkoliv nepatřil mezi elitní borce, nikdy mu to nevadilo. Měl z běhání a hlavně závodění vždy obrovskou radost. Navíc byl pořád neuvěřitelně spokojený s tím, jak běžel, a pokaždé se mu všude líbilo. Klasický celoživotní běžec optimista. Jen s tréninkem mu to nějak moc nešlo. Když to zkusil, tak se mu tam něco zvrtlo. Po mnoha pokusech a řadě zklamání si vytvořil svůj systém a ten se nijak moc trénováním nezabýval. Hlavně pořád, jak to šlo, jen a jen závodil.
Myslím, že je snad odjakživa součástí téměř veškerých dostupných okolních závodů a dobrým kamarádem nás všech podobně postižených běžců, tedy nejen mým. Asi vás ho i většina z těchto mých slov pozná.
Nejdřív jsme se v životě tak trochu míjeli. Přece jen jsem měl jiné zaměření a i jinou výkonnost.
Jenže jak jsem prodlužoval své závodní pokusy, tak se už pokaždé někde s dost uctivým odstupem za mnou objevoval ve výsledcích a také se ke mně pokaždé na startovní čáře hlásil. To on ostatně ale prohodil pár slov s každým, nejen se mnou.
Po letech tréninku jsem konečně taky postupem času dospěl po intenzivní letní přípravě k tomu, že jsem si řekl, že otestuji, co se mnou udělá maraton. Naběháno jsem na to poctivých 160 km týdně po dobu tří měsíců měl a nějaký ten rok předtím jsem už držel stabilně kilometráž přes 400 km měsíčně.
Vybral jsem si Šumperk. Je to celkem blízko a profil vypadal zajímavě. Dalo se předpokládat, že bude rychlý. Docela jsem se na to i těšil. Jen jsem to raději nikomu neřekl a vyrazil tam autem sám.
Už při rozcvičení proti mně běžela známá postava. Pepa. „Ahoj, co ty tady, není to na tebe moc dlouhý," hlaholil už z dálky. Hrdě jsem vypjal hruď a sebevědomě odvětil: „Mám na to naběhané. Jak nepůjdu pod 2:40, tak se strašně naštvu." I tak jsem měl ve svém soukromém plánu jít nejhůř 2:35. Pokýval hlavou, asi si myslel své, a pak ještě za mnou přišel těsně před startem. „Vezmeš mě s sebou domů, že? Já jsem sem cestoval všelijak skoro půl dne," zeptal se, když už jsem se řadil do přední linie, hned za největší mně známé vytrvalecké vlčáky. „To víš, že jo. Ale pohni, nebudu na tebe čekat. Spěchám," odsekl jsem namistrovaně jen tak napůl huby a koncentroval se na závod.
Po hodně teplém létě se zrovna na tento den ochladilo a navíc i pršelo, ale tak nějak přijatelně. Zahradnicky. Neviděl jsem v tom žádný problém. Spíš jsem si myslel, že to pomůže. Taky jsem se podle toho zachoval. Drze a odvážně, ale hlavně nezkušeně, jsem se pustil do svižného tempa s těmi nejlepšími. Překvapivě to podle mezičasů běželo, co běželo, přímo letělo. Bohužel jen do dvacítky. Mezičas lehce nad 1:12. Jenže jsem začal postupně prochládat. Pak se mi najednou znenadání něco zakouslo zezadu do stehna. Křeč. To jsem neznal. Nikdy se mi to nestalo. Zpomalil jsem a rozhýbal to. Po pár krocích znovu. Pak i do druhé nohy. A bylo po závodě.
Co teď. Zůstat tam a čekat na sběrný autobus. To je v tom dešti na zápal plic. V té době jsem se pohyboval hodně vepředu, asi kolem pátého místa. Tak jsem odhodlaně začal kulhat směrem k cíli. Po obrátce bych se snad už měl jen přibližovat. No to byste nevěřili, jak se to strašlivě vleče, když se vám každou chvíli něco zakousne zezadu do nohy a vy jen bezmocně vztekle nadáváte a zuříte na celý okolní svět. A jak je deprimující, když se kolem vás míhají běžci, kteří byli v polovině i několik kilometrů za vámi. Snažil jsem se nevšímat si jich. Počítal jsem stromy, prohlížel domy ve vesnicích, kterými vedla trať a hodnotil jejich předzahrádky.
Najednou se za mnou ozvalo: „Co je?" Cukl jsem sebou a pootočil hlavu. Samozřejmě Pepa. Právě mě míjel. „Křeče. Nevidíš," odfrkl jsem nevrle a ploužil se dál. „Tak já běžím a počkám na tebe u auta," křikl ještě za sebe a byl v prachu.
„To máš určitě za to, jak ses k němu přezíravě choval před startem," nadával jsem si v duchu.
No když jsem za nějaké ty 3 hodiny konečně, nohama se zakousnutými
svaly, které mi připadaly snad i zevnitř zasukované nejen námořnickými
uzly, ale i pro jistotu zabezpečené dračí smyčkou, protnul cílovou
pásku, měl on v sobě již oběd, byl osprchovaný a v poklidu s úsměvem
probíral zážitky s ostatními borci, co už to měli, jako on, úspěšně
za sebou.
Přišel mi pogratulovat. „K čemu, prosím tě," zavrčel jsem vztekle:
„Vždyť to bylo trapný. Ani nevím, jestli budu schopen šlapat na plyn, tak
mám tuhé nohy."
„Z toho si nic nedělej, to byl první maraton. V dalších už to bude jinak," chlácholil mě a snažil se zmírnit můj vztek. Asi málo. Dupl jsem na plyn a po pár kilometrech dostal pokutu za vysokou rychlost. Navíc takhle dopadly i mé ostatní maratonské starty. Sice už jsem se doplížil do cíle o trochu dřív, ale pokaždé s křečemi. A vždy jsem je dostal hned po polovině závodu. Tak jsem, značně otrávený, těch útrpných pokusů postupem času zanechal.
Ne tak Pepa. Byl snad všude. A taky se stal mým častým spolujezdcem. Podnikali jsme výpravy, kam se dalo. Samozřejmě jsem jezdil už jen na kratší závody. Potom jsem se zaměřil pár let svého života na trénování fotbalistů a přestali jsme se potkávat.
Až zase jednou. Měli jsme své pravidelné soustředění, opět již s atlety, v Jedovnicích. Odpolední vyjížďka na kole nás zavedla do lesů a přes Křtiny jsme vraceli na základnu. Najednou se kolem nás začali ploužit osamělí běžci. „Zdar," hlásil se jeden z nich už z hodně velké dálky. Zaostřil jsem svůj již notně zesláblý zrak: „Čau Pepo, co tady blázníte?" „Ale rozhodl jsem se zkusit Moravský ultramaraton, tak tady kolem vede trať," odvětil a zabočil kamsi do lesů. „Sedm maratonů za sedm dní," říkal jsem si v duchu: „To si se svýma nohama tedy fakt neumím představit. To by za mnou musela asi pořád jet sanitka s kapačkami a nade mnou neustále kroužit vrtulník, který by mě pokaždé, pokud bych se vůbec dostal do cíle, převezl expres na jednotku intenzívní péče," uzavřel jsem si tohle téma.
Ne tak Pepa. I stovku si, blázen, dal. A kdejaký dálkový pochod kolem,
který samozřejmě odběhl i těsně před závodem, a potom ke mně nasedl do
auta a klidně s námi odjel.
Pokaždé doběhl a vždy dobře.
Pro nás všechny, co jej dobře známe, je člověkem, jehož obětování
pro druhé přesahuje meze běžného chápání, a to zřejmě nejen současné
mladé konzumní generace. Přestože se s ním taky život moc nemazlil,
zůstal nakonec sám, na běh nezanevřel. Usměvavý, trochu poznamenaný
věkem i událostmi kolem něj, ostatně jako my všichni, je nadále jedním
z nejoblíbenějších účastníků veškerých běžeckých soutěží a
vítaným kamarádem všech běžců.
I mým. Už desítky let. A věřím, že spolu ještě něco protlučeme. Pro
něj se místo v mém autě vždy najde. Přítel na celý život. Takových je
málo a jsem nesmírně rád, že jich pár mám.
A Pepa k nim rozhodně patří.
Komentáře (Celkem 4)
Černá v Poš., Písek, ČB, Plzeň
DagmarKa
11.10.2009 22:02:02
Moc pěkný článek, děkuji za něj Úplně mne to dojalo
Jo a ten maraton si ještě dej, takovej na pohodu, jako takovou společenskou
událost , uvidíš, že
když si to dáš celý s úsměvem, tak křeče nepřijdou
A fakt díky
administrator 03.04.2010 13:33:04
Už ani nevím, kdy jsem ho potkal poprvé. Prostě kde se konaly nějaké běžecké závody, tak on tam byl. Ať se jednalo o silniční běh, kros či všechny možné kombinace. Ani s délkou trati si nikdy nelámal hlavu. V pohodě odběhl něco velmi krátkého a hned nato si tam klidně kopl maraton.
Odkaz na článek
Hodnocení příspěvků
Pro hodnocení příspěvků se nejprve musíte přihlásit.
Pokud ještě registraci nemáte, můžete se zaregistrovat zde.
Pro přidání komentáře se musíte přihlásit nebo registrovat, pokud ještě registraci nemáte.