Pavlína: Konec dobrý, všechno dobré
![Pavlína: Konec dobrý, všechno dobré](http://farm3.static.flickr.com/2630/3920998646_7a838ff213_o.jpg)
Poslední týden před dvanáctým zářím se příprava nedařila – na vině byl můj tříletý syn, jehož narozeniny jsme poctivě tři odpoledne po sobě slavili. Výběhy s dortem žbluňkajícím v žaludku velkou kvalitou neoplývaly. Poslední trénink proběhl v pátek ráno, a to mě vážně docela poděsilo – cítila jsem se mizerně, foukal jakýsi podivný vítr, a tak jsem po dvou kilometrech rozčarovaná odkráčela domů.
V sobotu ráno jsem udělala něco málo v domácnosti, už celá nesoustředěná a roztěkaná. Kamarád, který mi neprozřetelně nabídl odvoz z rodného Brna a doprovod do místa dění – ten si chudák cestou něco vyslechl… pak už čas nabral zběsilé tempo. Zaparkovat v nákupním centru, vystát desetimetrovou frontu na WC, to už byly mé nervy na pochodu. Čas se pomalu nachyloval a my jsme se ještě měli prodrat metrem, okupovaným zčásti účastníky závodu – na rozdíl ode mě již s vyzvednutými čísly – a z části davy mířícími na koncert Kabátů.
Na Staromák do bílého stanu jsem nakonec dorazila v limitu, vyzvedla si
vše potřebné a převlékla se místo v oficiálních šatnách v jednom
blízkém pořadatelském stanu po domluvě s hodnou paní u vchodu. V té
chvíli zbývalo do začátku čtyřicet pět minut. Ještě krátké setkání
s lidmi z behej.com a nějaká ta fotodokumentace před závodem. Na
požadavek paní fotografky, abych se do objektivu netvářila tak ztrápeně,
jsem opravdu nedokázala reagovat.
Po sedmé hodině byl čas zařadit se do koridoru. Chvíli jsem obhlížela
situaci zpoza zábran a pak se konečně odhodlala vstoupit. Ve chvíli, kdy
jsem se zapasovala do davu, se najednou ve mně něco změnilo a
z vystresované trosky se stala osoba pozitivně nabuzená, začínající
poskakovat do rytmu všudypřítomné hudby. Zbývalo pár minut do startu a dav
se dal do pohybu dle pokynů pořadatelů. Ozvala se Má vlast a bylo
takříkajíc vymalováno.
První sekundy jsme skoro cupitaly na místě. Během krátké chvíle se ale
situace zpřehlednila a já se prostě pustila do běhu. Zpočátku mě všechny
kolegyně míjely. Taky bych mohla rychleji, ale nechtěla jsem přepálit
začátek. Brzo nastala další fáze, mé tempo se vyrovnalo s tempem
okolních závodnic. Ještě před prvním mostem jsem zaznamenala, jak nějaká
žena vedle mě zvolňuje do chůze. To mě v tu chvíli nesmírně uspokojilo.
Později se mi takový pohled naskytl vícekrát.
Běžely jsme po nábřeží a já si najednou uvědomila, že mé obavy, jestli zvládnu sledovat neznámý terén a zároveň se s někým nesrazit, byly zbytečné. Někde před druhým mostem jsem postoupila do dalšího levelu – hup, předbíhám jednu a za chvíli další. Začínám mít pocit, že se daří, ale zároveň strach se předčasně radovat. Jedeme dál – kolem mraky lidí, nedokážu je vnímat jednotlivě. Zdají se však hrozně přátelští a jejich povzbuzování pomáhá. Obrátka v Křížovnické ulici. Zpátky už mám lepší představu, co mě čeká. Na čtvrtém kilometru mrknu na hodinky a začínám věřit, že ostuda nebude.
Finiš v Pařížské ulici. Podle plánu jsem chtěla zrychlit, ale ono to
nejde. Nohy a dech jsou v pořádku, ale zklamal mě žaludek, který se
zřejmě rozhodl zbavit svého obsahu. Místo finiše tedy raději trochu
zpomalím. Po pravé straně zahlédnu paní Danu Zátopkovou a už jsem
tadyyy!! S pocitem na zvracení zahlídnu na časomíře pro mě krásnou cifru
30:45. Ještě přežít foto a pak rychle prchám kousek dál do tmy, kdybych
to náhodou přece jen nerozdýchala…
Obtíže téměř okamžitě odešly a nastoupil pocit šílené radosti.
Vážně to byly mimořádné pocity, srovnatelné snad s prožitky po
maturitě, státnicích, nevím… Až mě to samotnou zarazilo, co ve mně
takováto akce dokázala vyvolat. Pak už jen vrátit čip, převléci se –
tentokrát na místě k tomu určeném. Nebýt jedné hodné kolegyně, musela
bych do Brna odjet v propocených tříčtvrťákách, protože jsem si před
startem díky nervozitě šňůru v pase utáhla natolik důkladně, že jsem
nebyla schopna se sama vyprostit. Kratinké setkání s Leonou a šup do metra
směr Anděl. V shopingu se vrhám do fastfoodu a pak cesta domů. Mezitím
pochopitelně rozesílám pár chlubivých SMS kamarádům.
Závěrem: Děkuju tímto především Leoně, která mě inspirovala a díky
tomuto seriálu i dokopala k tréninku. Mým přáním je dál pokračovat
alespoň ve frekvenci 15 výběhů za měsíc a na jaře příštího roku se
spolu s kolegy ze zaměstnání postavit na start půlmaratonské štafety, tak
mi prosím držte palce!
Komentáře (Celkem 8)
SABZO Praha
Tomáš
Miřejovský
15.09.2009 09:55:31
Pavlíno, blahopřeji k úspěšnému závodu. Příležitostí si zazávodit budeš mít do konce tohoto roku ještě plno. Tak ať se Ti dobře běhá. Ahoj. Tomáš
Praha-východ
Vanda
16.09.2009 08:54:49
Pavlíno, gratuluji k vydařenému běhu – věřím, že se ti
závodění zalíbí a ty, co se zatím neodhodlaly, budou následovat:)
srdečně tě zvu také do našeho mamina klubu – kde spolu s holkama, co
neřeší jen plínky, školky a úkoly, ale zůstávají hlavně samy
sebou – a co hlavně: běhají a závodí. Poprvé je to těžké – nervy,
strach z neznámého, ale všechny jsme to překonaly a je to supeeer!
http://longrun.cz/materst
… herrunning
administrator 03.04.2010 13:33:02
Poslední týden před dvanáctým zářím se příprava nedařila – na vině byl můj tříletý syn, jehož narozeniny jsme poctivě tři odpoledne po sobě slavili. Výběhy s dortem žbluňkajícím v žaludku velkou kvalitou neoplývaly. Poslední trénink proběhl v pátek ráno, a to mě vážně docela poděsilo – cítila jsem se mizerně, foukal jakýsi podivný vítr, a tak jsem po dvou kilometrech rozčarovaná odkráčela domů.
Odkaz na článek
Hodnocení příspěvků
Pro hodnocení příspěvků se nejprve musíte přihlásit.
Pokud ještě registraci nemáte, můžete se zaregistrovat zde.
Pro přidání komentáře se musíte přihlásit nebo registrovat, pokud ještě registraci nemáte.