Trenéru Bohdanu Müllerovi je dnes pětasedmdesát let
![Trenéru Bohdanu Müllerovi je dnes pětasedmdesát let](http://farm4.static.flickr.com/3627/3300772619_155da965e8_o.jpg)
Dnes (23.února) se dožívá v plné fyzické i duševní svěžesti 75 let PaedDr. Bohdan Müller, někdejší reprezentační trenér běhů a chůze, výborný vytrvalec a maratonec, atletický rozhodčí, startér velkých dráhových mítinků a stále aktivní manažer českých vytrvalců.
Bohdanovi Müllerovi jsem popřál k nastávajícímu životnímu jubileu,
vzpomínali jsme na minulost, zamýšleli se nad současností a spekulovali
o budoucnosti vytrvalostního běhu v naší zemi.
Velká většina čtenářů serveru behej.com/behy.cz už nezná ani
tebe, ani tvé někdejší atletické výkony. Mohl by ses jim krátce
představit?
Do Prahy jsem přijel studovat tehdejší ITVS (Institut tělesné výchovy a
sportu, pozn. red.) v roce 1953. Věnoval jsem se již tehdy aktivně na
výkonnostní úrovni atletice a běžeckému lyžování. Po vojně v Dukle
Karlovy Vary a Dukle Trutnov jsem se do Prahy vrátil a učil tělocvik na
dvanáctiletce v ulici Sdružení na Pankráci. Od roku 1961 jsem dvacet let
pracoval na katedře tělesné výchovy VŠCHT – opět se zaměřením na
atletiku a lyžování. Prakticky celý svůj aktivní sportovní život jsem
závodil za jediný klub – nynější USK Praha, který se tehdy jmenoval
Slavia VŠ Praha a který dodával spolu s Duklou Praha, Duklou Banská
Bystrica a RH Praha nejvíc atletů do reprezentace. Běhal jsem všechny tratě
od 800 m až po maraton, nejvíc mne ale přitahovaly závody v silničních
bězích a krosu, dráhu jsem tolik nemiloval.
Dovolím si zeptat se tě na osobní rekordy…
Pět kilometrů na dráze jsem zaběhl nejrychleji za 14:52,3, desítku za
30:41 min. Byl jsem vždycky spíš vytrvalec, takže si nejvíc cením svého
výkonu v běhu na 25 km v Sokolově při Běhu Citické stávky, kde mi
naměřili v cíli čas 1:18:12 hod. Tenkrát se ještě vůbec neběhaly
půlmaratony, ale přepočtem by tento čas odpovídal hodnotě 1:05 –1:06
hod. na půlmaraton. Maraton jsem poprvé zkusil až po třicítce, osobák jsem
si přivezl z Nového Města nad Váhom, Považský maraton jsem zvládl za
2:24:12 hod. Tradiční MMM v Košicích jsem běžel sedmkrát a Běchovice
šestnáctkrát.
V té době jsi už byl členem maratonské reprezentace ČSSR. V čem
se hlavně lišila tehdejší příprava od dnešní a kde vidíš kořeny
současného stavu, kdy čeští vytrvalci zmizeli z předních míst
evropských tabulek?
Od těch dob se změnilo hodně věcí. Tehdy jsme všichni toužili vycestovat
do světa a nebylo to tak jednoduché jako nyní. Sport byl jednou z mála
možností, takže pro tvrdý trénink to byla ohromná motivace. Druhou
příčinu, proč jsme se tehdy více prosazovali, vidím přímo v kvantitě a
kvalitě tréninkového procesu. V přípravném období, tedy od začátku
prosince do konce března, se náš měsíční objem pohyboval od 700 do
900 kilometrů měsíčně. Tento objem jsme ale mohli zvládnout pouze díky
tomu, že fungoval komplexní systém péče o členy reprezentačních
družstev, později nahrazený ještě dokonalejším systémem vrcholového
sportu. Pokud běžec splnil dosti náročná výkonnostní kritéria, měl
zajištěno několik refundovaných soustředění.
Na tomto místě bych vyzvedl význam středo- a vysokohorské přípravy,
která je v moderním tréninkovém procesu pro vytrvalce nenahraditelná.
Myslím si ale, že nemá cenu, když kluby pošlou běžce do našich horských
středisek v lednu, kdy je tam volno a pobyt je lacinější. Objemy se dají
stejně tak dobře naběhat ve městě, takže na horách se většinou jen
běžkuje nebo běhá obecná vytrvalost po silnicích, což je při dnešním
autoprovozu mnohem riskantnější než tehdy. Hory ano, ale spíš na jaře a
v létě, my měli v březnu a v dubnu už kvalitní přípravu třeba
v Houštce u Staré Boleslavi, Nymburce nebo ve slovenských Topoľčiankách.
Velmi důležité je, že tam vytrvalci trénovali ve skupinkách, jeden od
druhého se učili taktice a houževnatosti, občas byl společný trénink
náročnější než některý závod.
Dnes velká většina běžců musí trénovat individuálně, podpora
vytrvalců z klubu je – s výjimkou mimořádných podmínek v AK
Kroměříž – malá nebo nulová. Přednost dostávají jednoznačně ty
disciplíny, kde se dá získat hodně bodů do soutěže družstev. Osobně
jsem přesvědčen, že dnešní běžci trénují méně kvalitně než my
kdysi.
Byl jsi vynikající trenér, kromě stovek posluchačů VŠCHT jsi
radil mistrům republiky jako byl třeba Pavol Madár, tři roky s tebou
spolupracoval Jaroslav Kocourek, trénoval jsi vynikající vytrvalce a
maratonce Karla Nečase a Pavla Brouma, ale třeba i čtvrtkařku Lídu
Hamplovou, půlkařku Jindru Červenou, stál jsi u zrodu prvního týmu
československých maratonkyň. Šárka Balcarová – Pechková, Vlasta
Rulcová, Jarmila Urbanová, Hana Horáková a Helena Bidmonová měly
počátkem 80. let minulého století osobní rekordy v maratonu pod 2:45
hod., Horáková a Urbanová pod 2:40 hod., což byl tehdy solidní evropský
průměr. Vidíš v současné době někoho, kdo by na tyto výkony mohl
navázat?
Není žádná radost vidět, že většina současných maratonců má svůj
výkonnostní zenit již za sebou. Já si myslím, že poslední slovo ještě
neřekl třeba Robert Krupička, šanci na další zlepšení má syn Šárky
Balcarové a Franty Pechka Petr, ten má vytrvalost po rodičích v genech.
Z dalších adeptů maratonu věřím Pavlu Brýdlovi, který nedávno běžel
za hrozných podmínek (vítr a zima) v Nizozemsku 2:28 hod. Pokud by bylo
lepší počasí, byl schopen jít pod 2:25 hod. Vím, že to dnes není
žádný zázrak, ale byla to Pavlova maratonská premiéra a běžec jeho
somatotypu se podle mého názoru uplatní daleko líp na silnici než třeba na
kopcích.
Mezi ženami je maratonskou jedničkou stále Anka Pichrtová a moc bych jí
přál splnění limitu na MS v Berlíně (2:35:00, pozn.aut.). Umí se
zmáčknout do maxima, vytrvalost má vrozenou a je dostatečně inteligentní,
aby si sama dávkovala trénink. Petra Kamínková nemá přes vítězství
v Apeldoornu v plánu věnovat se maratonu, nadále bude závodit na dráze
v extralize a příležitostně běhat silniční běhy do 15 km doma a
v cizině.
U zkušeného běžce nebo běžkyně – já si to ověřil u Petry
Kamínkové - stačí občasná konzultace s trenérem na dálku a pokud se
spolu častěji setkávají na závodech, je vše v pořádku. Ale nováčkové
a středně pokročilí běžci by měli být s trenéry v kontaktu častěji.
Jen tak se mohou zbavit technických a taktických nedostatků a zabránit
řadě omylů, chyb a nástupu zranění. Z dalších běžkyň se mi
zamlouvá Pavla Matyášová. Psychicky bezproblémová, v hlavě to má
perfektně srovnáno. Pokud bych jí chtěl něco vytknout, tak přílišnou
rozptýlenost jejích sportovních zájmů. Je výborná v bězích na silnici
a do vrchu. Jenže ona si k tomu přibírá i letní biatlon a v zimě zase
běžecké lyžování. A to je i na takový talent moc. Mimochodem letos
Pavla asi závodit vůbec nebude, podrobí se několik sezón odkládané
operaci kolena a poté chce pár týdnů cestovat po světě.
Svět se pro nás po roce 1989 otevřel. Stále přibývá jak cizinců
na startu našich závodů, tak i Čechů v zahraničí. Některé naše
kluby už otevřeně kalkulují s nákupem Afričanů pro soutěže družstev
v běžeckých disciplínách. A řada našich vysokoškoláků a
vysokoškolaček využila nabídek sportovních stipendií zejména v USA.
Mohou tyto skutečnosti mít vliv na perspektivu běhu u nás?
Začnu od těch stipendistek, kterých bylo několik – Michaela Mannová,
Pavla Havlová, Eva Tománková, Eva Slavíková, Bára Kuncová a ještě
další nejmenované. Jejich úspěšnost po návratu byla překvapivě nízká,
třeba Kuncová běžela v Americe vynikající čas na 10 000 m na dráze,
ovšem po návratu ho již nikdy nedokázala zopakovat – v jejím případě
beru v úvahu, že musela dokončit náročná vysokoškolská studia
architektury, následovala svatba a rodinný přírůstek. Škoda, že vážné
zranění, utrpěné na kole, nedovoluje dodnes naplno trénink nesmírně
talentované Míše Mannové. V posledních měsících to zase běhá Evě
Tománkové, dceři dalšího skvělého maratonce předlistopadové éry.
Ke startům Afričanů u nás jsem v podstatě skeptický – pro naše
běžce přece není motivační, když je Keňan nebo Tanzánec na desítce
předbíhá o tři kola. Toto už pochopili mnozí funkcionáři a pořadatelé
silničních běhů v Evropě a začínají na startech Afričanů šetřit.
Ekonomická krize podle mne tyto trendy dále prohloubí.
Vraťme se k tvému „curriculu vitae“ – během své aktivní
činnosti jsi byl velmi závodivý typ, v té době bylo absolvování téměř
padesáti závodů ročně něčím neslýchaným a téměř pohoršujícím.
Ještě si vzpomínám, jak se s tebou o tom bavil trenér dr. Ladislav
Fišer… Ale pak z měsíce na měsíc jméno Bohdan Müller z výsledků
vypadlo a už se v nich nikdy neobjevilo. Proč?
Napomohlo tomu zranění, které jsem utrpěl nikoliv při běhu, nýbrž na
lyžařském kurzu v Nízkých Tatrách, který jsem v rámci svého
povolání vedl. Upřesňuji, bylo to zranění ze sjezdového lyžování.
Natržení úponu achilovky se hojilo velmi pomalu a já byl netrpělivý.
Možná, kdybych noze dal dostatek času na zhojení, tak bych ještě nějaký
ten pátek závodil. Jenže oba známe běžeckou mentalitu – jakmile to dva
tři dny bolelo míň, hned jsem začal znovu běhat, abych proboha něco
nezmeškal. Dnes vím, že to byla základní chyba a nejlepší cesta k tomu,
aby se zranění nikdy nedoléčilo. A proto ve mně průběhem doby uzrálo
rozhodnutí závodní činnost ukončit.
V té době jsi se stále pohyboval mezi běžci, ať jako
vysokoškolský pedagog či jako atletický trenér a funkcionář. To tě
opravdu nelákalo připojit se k stále rostoucím zástupům veteránů?
Nelákalo a neláká. Na běh jsem ale nezanevřel, běhám od svých
studentských let a běhání jsem nikdy nepřerušil. I po skončení
závodní dráhy a vyléčení té achilovky jsem si vedl přesné záznamy,
kolik jsem toho naběhal. Čtenáři mi mohou nebo taky nemusí věřit, ale
nedávno jsem „oslavil“ dvanáct let dennodenního běhání bez jediné
přestávky. Předtím mne na jediný týden sklátila chřipka. Nedělá mi
problém vstát v pět hodin ráno a jít si zaběhat do blízkého Kamýckého
lesa. A to nejen v létě, ale i za tmy a mrazu nebo na sněhu. Čím je
počasí horší, tím mám lepší pocit, že jsem ještě nevyměkl.
Návštěvníci atletických podniků se s tebou nejčastěji
setkávají v roli startéra běhů. To je nejlepším důkazem, že ti ještě
smysly slouží dobře. Kde se objevíš se startovní pistolí v ruce
příště?
V minulých dvou víkendech mne mohli diváci sledovat na halovém mistrovství
ve vícebojích a v chůzi a na halových mistrovstvích dorostu. Teď mne
čeká stejná funkce na hale dospělých a budu také startovat velký
mezinárodní mítink v pražské O2 aréně 26. února.
Ivo Domanský
PaedDr. Bohdan Müller – profil
Narodil se 23. února 1934 v Petrovicích. Běžec, trenér od r. 1957 ve Slávii VŠ Praha, od r. 1990 v Olymp Praha. Působil jako odborný asistent katedry TV VŠCHT v Praze v letech 1959 – 81 v oddělení vrcholových sportů, pak v letech 1981 – 90. Jako náměstek Sportovního centra v Nymburce pracoval v letech 1993 – 99. Dále působil jako národní trenér maratonských běžců (1974 – 81). Reprezentační trenér běhů a sportovní chůze (1981 – 84), také pracoval jako Ústřední rozhodčí a člen maratonské komise (1961 – 84 TMK).
Mezi jeho významné a úspěšné svěřence patřili: J. Kocourek, F. Pechek, P. Broum, P. Madár, K. Cviček, K. Bieringer, J. Urbanová, Š. Balcarová, V. Rulcová, H. Bidmonová, J. Červená a další. V současné době je mimo jiné osobním manažerem naší nejlepší vytrvalkyně Petry Kamínkové. Věnoval se také publikování: Maraton žen – Vrcholový sport (1987)
Osobní rekordy: 5000 m – 14:58,2 min. (1964), 10 000 m – 30:47,2 min. (1964), maraton – 2:24:12,0 hod. (1966).
Bohdan Müller pohledem Petry Kamínkové:
Petra Kamínková se v roce 1997 po pauze znovu vracela k atletice a
uvažovala, jak nejlépe nastartovat své další období. Zdeněk Smutný se
přimluvil u pana Müllera, zda by Petře mohl pomoci prosadit se na závodech
v zahraničí. Bohdan Müller si ihned po roce 1989 budoval kontakty
s organizátory zahraničních závodů v Německu, Švýcarsku nebo
Nizozemsku. Slovo dalo slovo a jejich spolupráce začala v 1998.
„Z počátku ten první rok, to byl takový rozjezd. Jezdili jsme jen zřídka. Ale po roce už jsem absolvovala výjezdů daleko více. Jako manažer pracuje bezchybně. Zařídí mi úplně všechno, co je potřeba. Sjedná s pořadateli zajištění a uhrazení ubytování, cesty, jídla, a dále se samozřejmě postará o prezentaci, předem zjistí jaká je konkurence, koho se mám držet, kdo je favoritem,“ říká nadšeně Petra.
Bohdan Müller i přes svůj věk nelení, při maratonech sedne na kolo a s Petrou jede celou trať. Radí jí, povzbuzuje ji. Nutno podotknout, že spolu vyráží vždy „jen“ na silniční závody v zahraničí. Dráhu a krosy nemá Petřin manažer v náplni práce.
Dále si Petra nechává poradit i v oblasti tréninku, protože Bohdan Müller je především bývalým zkušeným běžcem a trenérem maratonských běžců a běžkyň. Jde však jen o konzultace na dálku a to například o tom, jak dobře využít soustředění ve vyšší nadmořské výšce, nebo také co a jak správně dělat po maratonu a jak si načasovat formu na závody v průběhu sezóny. Jinak Petra trénuje sama v lesích za Svatým Kopečkem.
„Pan Müller je člověk, který má přehled snad úplně o všem. Zajímá ho jak sport, tak i politika. Je ve všem velice precizní, nic mu neunikne a vše zařídí, jak nejlépe umí,“ dodává jeho svěřenkyně Petra Kamínková.
Radek Leszczynski
Komentáře (Celkem 1)
administrator 03.04.2010 13:32:46
Dnes (23.února) se dožívá v plné fyzické i duševní svěžesti 75 let PaedDr. Bohdan Müller, někdejší reprezentační trenér běhů a chůze, výborný vytrvalec a maratonec, atletický rozhodčí, startér velkých dráhových mítinků a stále aktivní manažer českých vytrvalců.
Odkaz na článek
Hodnocení příspěvků
Pro hodnocení příspěvků se nejprve musíte přihlásit.
Pokud ještě registraci nemáte, můžete se zaregistrovat zde.
Pro přidání komentáře se musíte přihlásit nebo registrovat, pokud ještě registraci nemáte.