Pražský půlmaraton: Jak jsem agitovala
![Pražský půlmaraton: Jak jsem agitovala](http://farm4.static.flickr.com/3658/3370356723_bc7f84c62c_o.jpg)
Prapůvod mého běhání dnes zná kdejaká teta z Horní Dolní – astma, krize… No však víme. Že jsem si běh zamilovala, také ví všichni. Ale jak to, že letos nakonec běžím půlmaraton? To už tolik lidí neví. A tak vám ten příběh svěřím.
Jakmile jsem se odpoutala od první zadýchaných metrů a dostala jsem se do závratných deseti kilometrů, bylo mi jasné, že musí přijít něco velkého a že jestli na něco mám, tak je to trať 21 km. Zajímavé je, že jsem si to myslela loni, ale ne teď. Věděla jsem, že kliknout a přihlásit se bude jen otázkou času, ale potřebovala jsem nějaký impuls.
Jednou na podzim, na nějaké oslavě, jsem opět začala zaníceně hovořit o krásách běhu a lanařit všechny své ovíněné kolegy do nějaké akce. V růžových barvách jsem jim vykreslila, jaká by to byla úžasná věc zúčastnit se na Pražském půlmaratonu firemní štafety, že bychom si každý zaběhli 5 km, já bych se fakt úplně dobrovolně ujala role kapitána a zaběhla 6. A co by bylo úplně nejlepší, že bychom mohli vyzvat celou firmu, aby se mohlo přihlásit daleko víc lidí, a že bychom si zasoutěžili i mezi sebou.
Plamenně jsem hovořila a hovořila, až jsem dva lidi donutila mi to odkývat. Na firemní net jsem pak dala výzvu a čekala, co bude. Reakce na sebe nenechaly dlouho čekat a za krátkou dobu vznikly 2 štafety. Ba co víc – přihlásilo se osm lidí a já najednou byla jaksi plonková. Samozřejmě, že plonkový měl být ten, kdo se přihlásil poslední, ale já byla ráda. S lehkým srdcem jsem opustila družstva štafet a rychle se přihlásila sólo na půlmaraton.
Řízením osudu se v lednu začaly na behej.com objevovat mé články a já dostávala spousty SMS i mailů od svých kamarádek a známých, že když čtou, jak o běhu pěkně píšu, že mají chuť jít běhat také. Žádná jiná pochvala mě ale nepotěšila víc, než když dvě z mých kamarádek opravdu běhat začaly. Jednu z nich jsem dokonce přemluvila, aby si se mnou na podzim zaběhla závod na 5 km. Chtěla jsem, aby u běhu vydržela, a nic nedonutí člověka držet se zvolené cesty, než vědomí, že má nějaký cíl. K mé velké radosti se o běh začala zajímat i má dcera, což beru jako bonus mé agitace.
V sobotu 28.3. se nás tak z jedné firmy postaví na start celkem devět. Sezvali jsme i ostatní z firmy, aby nám fandili a přitom si prohlédli Prahu. Večer pak jdeme všichni společně oslavovat svá vítězství do naší oblíbené hospůdky, kde pečou báječného krocana. Ať to dopadneme jakkoliv, časy nebudou důležité. (A psssst, tajemství – až budou v té euforii, tak je ještě budu lanařit na maratonskou štafetu :o)
Ale abych nezapomněla referovat o své přípravě. Noha se celkem zmátožila, ale přestože nebolí, je trochu nateklá v kotníku. Skoro týden jsem jí nechala v klidu, ale na dlouhý výběh jsem se vydala – 120 minut šetrného a hodně pomalého běhu v lese mě opět přivedlo do stavu blaženosti nad tím, že mi to jde a že kdyby nejhůř, tak tím pomalým a šetrným během můžu uběhnout celý závod.
V pondělí jsem si pak přečetla vaše komentáře a najednou jsem propadla bezmezné radosti nad tím, že to klidně mohla být „jen“ křeč. V ten mžik mi ale osud uštědřil další ránu, tentokrát v podobě již druhé ledvinové koliky v průběhu mé přípravy. Ani jsme nevěděla, jestli se mám smát, nebo brečet. Na druhou stranu: co mě nezabije, to mě posílí, alespoň se konečně naučím pořádně dodržovat pitný režim. I další týden je tedy poznamenán lehčím výpadkem, ale myslím, že teď už stejně nic nezachráním. S klidným svědomím mohu prohlásit, že jsem se připravovala svědomitě, a teď už děj se vůle boží.
Systematickou a dlouhodobou přípravu Leony, kterou nám sama představuje ve svých článcích, se rozhodl Garmin ocenit a věnuje jí sporttester Garmin50. Ten se snad stane motivací k dalšímu běhání a zdolávání cílových čar.
Komentáře (Celkem 5)
Nymburk
dan67
23.03.2009 10:31:02
To lýtko mě těší, že to nevypadá na nic horšího.
Ledviny a kameny jsou „svině“, sám jsem si to v mládí zažil.
Držím palce v sobotu. Hlavně si to užil, poprvé je to jen jednou…
administrator 03.04.2010 13:32:50
Prapůvod mého běhání dnes zná kdejaká teta z Horní Dolní – astma, krize… No však víme. Že jsem si běh zamilovala, také ví všichni. Ale jak to, že letos nakonec běžím půlmaraton? To už tolik lidí neví. A tak vám ten příběh svěřím.
Odkaz na článek
Hodnocení příspěvků
Pro hodnocení příspěvků se nejprve musíte přihlásit.
Pokud ještě registraci nemáte, můžete se zaregistrovat zde.
Pro přidání komentáře se musíte přihlásit nebo registrovat, pokud ještě registraci nemáte.