Už jen z tribuny: Zlatá šedesátá léta
![Už jen z tribuny: Zlatá šedesátá léta](http://farm4.static.flickr.com/3011/2754115737_19a795579e_o.jpg)
Ideální věk pro vytrvalce je mezi 25. a 35. rokem života. V mém případě to vyšlo na 100% a prakticky všechny nejlepší osobní výkony jsem vytvořil v tomto rozmezí. Přitom jsem nikdy nebyl tréninkovým maniakem, spíš naopak. Ale závodil jsem rád.
Během podzimu 1965 mě velmi zaujaly rozvíjející se pochody na 100 km za 24 hodin, protože jsem je už tehdy považoval za výbornou přípravu ani ne tak pro běžce, jako pro chodce především na trati 50 km. Naproti tomu můj předchůdce v redakci časopisu Maraton Honza Čámský tvrdil, že pochody nejsou pro trénink běžců vhodné.
Na výzvu časopisu TURISTA jsme třeba šli jediný ročník pochodu Karlovy Vary – Praha na 125 km. Tento pochod jsem šel schválně ryze turisticky, neuběhl jsem ani metr. Na okraj hlavního města na Bílou horu dorazil po 27 hodinách.
Následovaly stovky Krušnohořím a Jizerskými horami. Tyto dvě jsem se snažil naopak celé běžet, což se mi sice nepodařilo, ale i tak byly časy mezi 13 a 14 hodinami. Běchovice (tehdy se běhaly ještě koncem října) byly za 37:17 a Velká Kunratická za 14:22,2.
Kromě členství v Lokomotivě Kladno jsem byl zakládajícím členem podivuhodného sportovně-recesistického sdružení SK Nohyb. Poměry se koncem 60. let minulého století přece jen pomalu uvolňovaly a tak nám dokonce povolili název „sportovní klub“, což se tehdy jinak moc nenosilo. Zabývali jsme se zprvu hodně výkonnostní turistikou, běháním a závodní chůzí. Postupně, jak členové stárli, ženili se a vdávali, byla to spíš stolní společnost.
Mnoho let jsme udržovali tradici velikonočních soustředění s dlouhými pochody (denně až do 50 km) vždy v jiné části republiky. Krátce poté jsem šel historicky první ročník pochodu Praha – Prčice. Start byl na konečné autobusu MHD č. 205 v Komořanech a šlo se tak zvaných 100 000 loktů českých (61 km).
Prvního ročníku tohoto dodnes nejslavnějšího dálkového a turistického pochodu se zúčastnilo 466 chodců včetně několika psů. Do Prčic jsem se dostal po 9:30 hod. Chodecké kilometry se mi náramně vyplatily, protože 29. května jsem zašel chodeckou závodní padesátku na trati Přerov – Kojetín – Přerov poprvé pod 5 hodin (přesně 4:55:42,6).
Ale vzápětí přišel prudký pokles formy, nedokázal jsem zrychlit na kratších tratích. Ty mne už ale tehdy přestávaly zajímat. Ne, že bych na nich dále nezávodil, ale stále víc jsem inklinoval k maratonu, chodecké padesátce a turistickým stovkám.
Vzpomenu při té příležitosti na první ročník dodnes pořádané Krakonošovy stovky přes hřebeny Krkonoš vedoucí z Vrchlabí přes Žalý, Mísečky a Dvoračky do Harrachova, dále podél vodopádu Mumlavy na hřebeny a pak v noci přes celý hlavní hřeben na Pomezní boudy, po silnici do Malé a Velké Úpy, přes Černou horu a Černý důl na silnici do Lánova a zpět do Vrchlabí. Na trati jsme nasbírali asi 3000m stoupání. Nechtělo se mi závodit, ale se mnou se stále drželi dva 17 letí kluci z vrchlabského gymnázia, Vláďa Šturm a Jirka Hofmann. Kluci byli vytrénovaní, tak jsme přes ty hřebeny skoro stále klusali.
Z hřebene byl nezapomenutelný pohled na svítící horské středisko Karpacz na polské straně. Za to na české bylo jen tu a tam světýlko. V noci se zatáhlo, ale díky tomu, že jsme běželi, podařilo se nám uniknout bouřce, která chytila většinu ostatních pochodníků, mezi nimiž bylo hodně 16 – 18 letých dívek jen tak v tričku a kraťasech. Řada z nich skončila na Špindlerovce ve stavu podchlazení a Horská služba je postupně odvážela v gazících dolů. Od té doby vím, že hory leze podceňovat. Počasí se tam mění po čertech rychle.
Tuto stovku dokončila jediná žena, tehdy 16 letá vrchlabská lyžařka Jana Wendlerová, která odmítla nabídku trenéra, aby s ostatními skončila na Špindlerovce. To uvádím proto, že tato žena běhá dodnes v dresu pražského klubu SABZO, ovšem pod jménem Jana Chlupatá… Následovaly další polozávodní stovky v Mladkově (11:05 hod.) a v Brně (10:40 hod.). Časy neberte moc vážně. Běhalo se většinou terénem, člověk musel mít mapu a umět se orientovat.
Na podzim jsem po dvou letech opět jel do Košic na Mezinárodní maraton míru, který v tom roce vyhrál Maďar Gyula Tóth časem 2:19:11 hod. Já byl spokojen s časem 2:58:22,6. Tenkrát se ještě běhalo na obrátkové trati ze stadionu Lokomotivy Košice v Črmelském údolí přes celé město na otočku do Seni s neodmyslitelnou cikánskou cimbálovkou a stejnou cestou zpět. Trať to byla zcela rovinatá, ale mnohdy foukal protivítr ze severu, který běžce na zpáteční cestě docela brzdil. V ulicích Košic vítaly maratonce desetitisíce lidí, probíhali jsme jen úzkou dvoumetrovou uličkou mezi fandícími diváky, kteří vyvolávali naše křestní jména podle rozdávané startovní listiny.
Ještě dnes sleduje MMM Košice mnohem více lidí než třeba Prague International Marathon. Pokud chcete alespoň jednou být při tom, máte právě nyní jedinečnou příležitost: 85. ročník Mezinárodního maratonu míru se koná v Košicích v neděli 5. října a vše, co potřebujete vědět o závodě a možnosti přihlášek, najdete na jeho oficiální webové stránce (Pokračování).
Komentáře (Celkem 1)
Praha
Justína
12.08.2008 07:23:52
Ivo, zaujímalo by ma v akej obuvi si behal tie 100 km diaľkové pochody. Či to boli klasické maratónky alebo nejaké nižšie pohorky.
administrator 03.04.2010 13:32:33
Ideální věk pro vytrvalce je mezi 25. a 35. rokem života. V mém případě to vyšlo na 100% a prakticky všechny nejlepší osobní výkony jsem vytvořil v tomto rozmezí. Přitom jsem nikdy nebyl tréninkovým maniakem, spíš naopak. Ale závodil jsem rád.
Odkaz na článek
Hodnocení příspěvků
Pro hodnocení příspěvků se nejprve musíte přihlásit.
Pokud ještě registraci nemáte, můžete se zaregistrovat zde.
Pro přidání komentáře se musíte přihlásit nebo registrovat, pokud ještě registraci nemáte.