Jen vyběhnout: Psychika dostane zabrat
![Jen vyběhnout: Psychika dostane zabrat](http://farm3.static.flickr.com/2696/4102727629_2c473a703f_o.jpg)
Už víme, co bývá motivací začít, jestli se dá během zhubnout a co při běhání jíst. Další otázkou, na kterou jsme hledali odpověď, se týká psychiky, protože přerod z obyčejného smrtelníka na běžce je na psychiku docela nápor. Jak si s tím poradit? Co dělat? Jak reagovat na otázky a komentáře sousedů a známých?
Lenka: Já osobně jsem nápor na psychiku nezaznamenala, tedy ten negativní. Spíše jsem zjistila, že běhání mě naplňuje neskutečným množstvím endorfinů, perfektně mi vyčistí hlavu a vypěstovala jsem si na něm závislost. Některé své kolegy z práce a kamarády jsem už svým nadšením k běhání natolik nakazila, že se s nimi setkávám na běžeckých závodech. Samozřejmě jsem se setkala i se spoustou negativních komentářů (že jsem blázen, který si ničí klouby, aspiruje na invalidní vozík a ještě do běhání „zatahuje“ostatní). Vzhledem k tomu, že takové negativní komentáře mají většinou lidé, kteří v životě nesportovali, naučila jsem se tyto názory házet za hlavu a nijak na ně neragovat.
Peggy: Psychika je docela pecka. Ze zkušeností jsou tři fáze studu, kterými si začátečník projde:
- Stydím se před těmi, které při běhu potkávám. Na začátku jsem uběhla jen minutu v kuse. Vždycky jsem se snažila dostat alespoň za roh, aby ti, které jsem potkala, neviděli, že už zase jen jdu.
- Musím se vyrovnat s posměšky kamarádů. Všichni brali běhání jako můj chvilkový rozmar. Dělali si ze mě legraci. Postupně se při každém setkání ptali: Ty fakt ještě běháš? Dneska už to jsou spíš obdivné pohledy. Většina z nich 10 kilometrů sotva ujde, natož aby je uběhla.
- Pro běžce jsem šnek. Třetí fáze studu přichází, když se začátečník rozběhá. Pro většinu sportovců jsem žalostně pomalá. Pokaždé je to stejné – když jim řeknu svůj čas na deset kilometrů, začnou to okamžitě přepočítávat. Většina z nich pak prohlásí, že oni by desítku za hodinu v pohodě ušli a ne běželi. Vyrovnat se s tím je těžší než přijmout fakt, že mě cizí lidé potkávají rudou a zpocenou. Mám pocit, že jsem už něco dokázala (z minuty běhu za rok na dvě hodiny!), ale stejně jsem shazována. Dostala jsem se do stavu, když už pro nesportovce jsem běžec, ale pro běžce ještě zdaleka ne.
Josef: Ze začátku se kolem mne ozývalo hodně negativních reakcí na můj cíl uběhnout maraton. Dokázal jsem je však ignorovat, nic lepšího se, myslím, dělat nedá. No a teď, když mám za sebou 2 maratony, jsou z 95% komentáře od okolí pozitivní a povzbuzující, což na psychiku působí rozhodně kladně.
Jarka: Kamarádi mi po čase oznámili, že bych měla začít taky mluvit o něčem jiném. Prý to vypadá, že opovrhuji těmi, co neběhají. Tak se krotím. Ale o náporu na psychiku bych nemluvila. Sousedi jsou otravní, ale tomu se přece musí člověk jen smát. A komu vadí moje srdceryvné monology o běhu, ať si zacpe uši. Mně to po psychické stránce naopak velmi pomohlo a komu se to nelíbí, ten není skutečný přítel.
Hanka: Hehe, no asi to náročné je, protože mě se to ještě nepodařilo. Pořád jsem obyčejný smrtelník a mám silný pocit, že jím budu i nadále. Skalní běžec se ze mě asi nikdy nevylíhne. Anonymní lidi na ulici vůbec neřeším a jejich poznámky nebo pohledy mi jsou fuk. Přátelé a rodina jsou již na mé mnohaleté ne/běhání také zvyklí, takže také nekomentují.
Anna: Poslední dobou jsem se nad tímhle docela dost zamýšlela. Když jsem s během začínala strašně jsem se styděla a běhala jsem zásadně potmě. Postupem času jsem ale získala trochu sebevědomí a začala jsem běhat i přes den, ale jen po oboře a hledala jsem si cestičky, kde jsem moc nikoho nepotkávala. V poslední době se ve mně ale cosi probudilo a jsem na sebe hrdá. Většina lidí se na běžce dle mého názoru dívá spíš s obdivem. A když ne, tak si řeknu jen „pro hloupého každý hloupý“. Prostě to chce čas a trpělivost. A železnou vůli.
Katka: Nejtěžší, alespoň podle mě, je vůle a odhodlání toho nenechat a pokračovat v pravidelném běhu, anebo se sebrat a jít. Pokud máme někoho, s kým běháme, může nám s tím často pomoci a vytáhnout nás ven i přesto, že se nám samotným moc nechce. Když jsem u našich, chodíme si s taťkou společně zaběhat. Často se mi vůbec nechce, ale když jde on, tak mě to vyhecuje (moje svědomí mi nedovolí zůstat). Dobré je motivovat se tím, co chceme dokázat (zhubnout, zlepšit se, udržovat kondici, pořídit si nové boty a oblečení…) a občasné návaly lenosti překonat. Z pocitu pohybu a „výhry“ z toho, že jsme to dokázali, na počátky lenosti úplně zapomeneme. Na narážky okolí bych nebrala vůbec ohled. Pokud vás běhání baví a nemůžete bez něho být, musí být komentáře sousedů naprosto nepodstatné. A pokud s tím má někdo problém, stačí, aby si uvědomil, že on dělá na rozdíl od ostatních něco pro sebe, a to se mu v budoucnu vyplatí. Anebo si dal sluchátka do uší.
Jan: Mě komentáře neběžců při běhu netrápí ani
trochu, spíš mě pobaví. Nejsem typ člověka, který by si dělal hlavu
z toho, co si o něm myslí ostatní. Každý má svůj způsob odreagování
a pročištění hlavy a když je to pro někoho běh, je to jen
dobře.
Tonda: Je třeba brát to s nadhledem. Prostě řeknu, že si jdu zaběhat. Běhám si pro radost a pro sebe, čili názory sousedů a známých vnímám, ale beru si z nich jenom to, co potřebuji, tedy především pozitiva. Zcela ignoruji názory na to, že běhat se musí tehdy a tehdy, tam a tam, takovým či makovým stylem. Běhám si tak, jak to vyhovuje mně v souladu s tréninkovým plánem, který mi taky vyhovuje. Co se týká psychiky, největší problém je vyběhnout. Když běžím a jde to, není už žádný problém.
A co zkušenosti vás čtenářů? Jak se s názory a poznámkami okolí vyrovnáváte vy? Jak na ně reagujete? Demoralizují vás nebo motivují k většímu úsilí?
Komentáře (Celkem 41)
Olomouc
tomaz
16.11.2009 08:38:39
ad. Peggy: pokud někdo tvrdí, že desítku za hodinu ujde je to vůl a dál
bych se jím nezabýval. Ať to běhá
Kateřina G.
16.11.2009 09:24:20
Běhám teprve od začátku srpna, a v srpnu jsem měla to štěstí, že
jsem začínala v lese v Podkrkonoší. A přestože všichni přátelé (tou
dobou jsem byla nějaké tři měsíce po mononukleóze /pravděpodobně, nebylo
potvrzeno testy/) byli v mnohem lepší kondici, neměli potřebu komentovat
mé nebohé a pomalé výkony. Dostávalo se mi povzbuzení a hlavně ze strany
mého dříve běhajícího manžela. Pokaždé mi říkal: „Jsem tak rád,
že běháš, když nemůžu já, je skvělý, že můžeš ty.“
Je pravda, že jsem si připadala divně, neforemně, neladně, styděla jsem
se. Ale srncům to bylo jedno a sojky řvaly na každého.
Před lidma se stále trochu stydím, ale jak mi tyhle myšlenky vyskočí
v hlavě, tak je vyháním, protože i tady, v malém městečku se
setkávám spíš s obdivem a podporou než s negativním přístupem. Jen
teenageři posedávající s cigaretou na lavičkách mají tendence mít
silácké řeči.
Pak jsem se jednou setkala s třídou děvčat trénujících pod vedením
tělocvikářky základy běhu a jedna z nich na mě pokřikovala, že jsou
rychlejší. A tak jsem se usmála, nahlas nereagovala a v duchu mi došlo,
že až tahle čtrnáctiletá slečna bude pravidelně běhat v mém věku, tak
pak ji můžu brát vážně.
Slavkov u B.
Majka1
16.11.2009 09:49:56
Soused říká, že mám ho… co na práci, že furt jen běhám. Tak jsem mu řekla, že na práci mám doma chlapy, že já jsem přece na okrasu. Taky komentuje, co mám na sobě novýho, a kdeže na to beru. To je zase voda na můj mlejn. No přece kradu vlastním dětem žvanec z talíře, že jo? Já vím, trochu ho deptám. Teď už jen stačí, abych každý večer mlátila paličkou do prkýnka, jakože máme řízky. Když on si ale pořád tak nabíhá. Puboši jsou u nás hodný a uznalý, nekomentují a uhnou. Asi ví, čí jsem máma, tak si to nechtějí rozházet.
Bran
16.11.2009 10:21:08
>> tomaz, 16. 11. 2009 08:38:39
Chodím velmi rychle, vojenským krokem dokážu jít až rychlostí blížící se sedmi kilometrům v hodině. Normální chůzí bez zadýchání se dá jít tak rychlostí do šesti km v hodině (obojí v průměru dle terénu). Jít 10 km/hod je naprostý blábol. Vsadil bych se, že člověk co tohle tvrdí, by to šel hodiny dvě!
Praha
EvženGe
16.11.2009 10:23:50
>> tomaz, 16. 11. 2009 08:38:39
Takhle komentují výkony většinou ti, kteří vzhledem ke svému věku a dispozicím zdaleka nemají takové časy, jako jejich stejně disponovaní, ale pilnější soupeři. A pak si „vylepšují“ sebevědomí na těch pomalejších (ať z důvodu věku, dispozic nebo jiných). Já taky před 25 lety uběhl Běchovice za 40 bez tréninku a současně uznávám, že to byl vzhledem k věku hodně průměrný čas. A kdybych se dožil dalších 25 let a uběhl je za hodinu, tak přede mnou smekne kdekdo.
Peggy
16.11.2009 11:04:29
>> tomaz, 16. 11. 2009 08:38:39
Vím, že za hodinu se desítka ujít nedá. Přesto je o tom řada sportovců přesvědčená. Možná jsem ve styku se špatnými lidmi, ale opravdu se s tím setkávám často. Na mém blogu jsem byla párkrát označena za chodce (protože tahle rychlost běhu je stále ještě chůze).O mém čase už vtipkovali sportovci v sauně i u piva. Dokonce při rodinné oslavě na mě pokřikoval strýček, který v mládí sportoval, že se nemám takovým časem vůbec chlubit. Jak říkám, možná mám smůlu na lidi. Na druhou stranu jsme poznala mezi běžci řadu úžasných lidí, kteří mě podporují.
Lichnov u NJ
Dejzinka
16.11.2009 12:12:29
>> Peggy, 16. 11. 2009 11:04:29
Peggy, kašli na ty škarohlídy. Minulý týden jsem se odhodlala na první závod – desítku jsem zvládla za hodinu a pár vteřin a co na tom, že chrti z čelních pozic a za nimi i značná část startovního pole mi to natřeli o kolo? Ten první mě předběhl dokonce už při průběhu do mého druhého (jeho třetího kola), běžel tedy dvakrát tak rychle! Doběhla jsem spokojená a to je myslím nejdůležitější, odnést si ten pozitivní zážitek. Nakonec běháme pro sebe a ne pro okolí, ne?
Lichnov u NJ
Dejzinka
16.11.2009 12:26:10
>> Majka1, 16. 11. 2009 09:49:56
Majko, tak to mi připomnělo nenápadné facky, které dostávám od paní,
která dvakrát týdně hlídá na Slovensku Matěje, když jsem do večera
v práci. Naposledy vyluxovala a nezapomněla to okomentovat: no musela jsem to
udělat, když vy jste pořád v práci nebo někde běháte Psychiku mám naštěstí
srovnanou, takže pocit viny ve mně tak snadno někdo nevzbudí. Když mohly
bejt ty piliny na podlaze tři týdny, dalších pár dnů by to klidně
vydrželo, ne?
Slavkov u B.
Majka1
16.11.2009 12:45:29
>> Peggy, 16. 11. 2009 11:04:29
Jednoho takovýho, co se mi vysmíval taky znám. Říkal, že tam u nich desítku běhají hodinu jen těhotný a starý báby. Je fakt, že mi ty „starý báby“ dávají občas pěkně zabrat, ale nic to nemění na mém pocitu, že vážně běžím. Vytiskni výsledkovku a ukaž strýčkovi za kolik to mají jeho vrstevníci a pak ať se předvede.
Eviku
16.11.2009 13:45:57
aJ NA MŇA POKRIKOVALI UJKOVIA.„A čO TO FURT BEHAš???A čI ťA TO EšTE BAVí?“SVOKRA,:Už BY SI SA MALA UKLUDNIť,Máš DETI…"ALE PO3 ROKOCH SI ZVYKLI Už AJ CESTUJúCI VO VLAKU A RUšEŇ NA MŇA TRúBI,VODIčI KLAKSÓNMI DO KROKU,SEM-TAM ZASTAVIA,žMURKNú,čI MA NETREBA ODVIESť,ALE KEĎ SOM SA KONEčNE ZúčASTNILA NA MALOM MARATONE A OBSADILA SOM3MIESTO,HNEĎ STíCHLI.ešte sa ma sem-tam niekto opýta,či ma to ešte drží a ja ,že ano a ide sa ďalej,tých,čo sú obmedzení pohybovo a nemôžu,hoci by chceli ľutujem,ale tí zdraví rypáci sú mi ukradnutí.čo keď mám beh miesto tabletie,lebo mi pomáha?u nás býva 81 ročný ujo,ktorý stále chodí behať a dosť ďaleko,niekedy ho stretávam,neviem ako často,ale iste má už čo-to za sebou a zatiaľ žije,on nie je nikomu smiešny…
pajamrkev
16.11.2009 18:09:48
Ahoj, já třeba mám se začátky docela dobré zkušenosti, i když mí kamarádi měli občasné negativní poznámky. Od začátku jsem běhal městěm, aby lidé viděli, že ještě někdo také běhá. Koukali vyjeveně, ale pak se i ohlídli. Celkově u mě má běhání jenom pozitívní ohlas, například co jsem v 18 uběhl svůj první maraton a kamarádi mi začali říkat „maratonče“. Poslední dobou mi jen dělá problém se k tomu dokopat a jít si zaběhat, ale to bude tím podzimem. Toť asi vše …Všem hodně zdaru
Praha
EvženGe
16.11.2009 19:16:49
K tomu kdo komentuje a nekomentuje váš pomalejší výkon. Na kole v terénu a zvláště z kopce moc neumím. A „omylem“ jsem se nacpal na mistrovství republiky na 24 hodin. První mě pravidelně v každém kole brali o kolo (tedy jeli dvakrát tak rychle) a přesto po pár kolech, když už jsme se „znali“ mě vždy povzbudili a nikdo mi nenadával, že překážím (a že jsem překážel). Zato na menších závodech, když z kopce jedu pomalu, tak si vyslechnu!!! A to jim to v prvním kopci nahoru bravurně vrátím. Ale už jsem si zvykl a jen se zeptám, co dělá tedy za mnou.
Praha
EvženGe
16.11.2009 19:21:44
>> EvženGe, 16. 11. 2009 19:04:07
Ještě řekni strýčkovi (možná bude mladší než já), že si to s ním rád rozdám (a určitě by se tady pár lidí přidalo). Délku trati si může zvolit.
Praha
anajpo
16.11.2009 20:03:14
>> EvženGe, 16. 11. 2009 19:16:49
Takhle je to u nás nikoli v cizině, zvláště na západ od nás. Pokud je běh veřejný nezáleží vůbec na čase, pokud já mám z běhu dobrý pocit. Pořád dělám pro svou fyzičku víc než ostatní vrstevníci, kteří díky svému životnímu stylu dojdou sotva z kuchyně k televizi. A to že někdo kritizuje mou rychlost? Ubližuji tím někomu´? Proč u nás proboha všem tak záleží, co si myslí o mě okolí? Co je komu do toho, jak běhám? Mě osobně je taky úplně jedno, jestli on svůj volný čas tráví doma na svém gauči s cigárem. Bude mi vadit, když mi bude kouřit pod nos, protože bude ničit mé plíce
Vesec u Turnova
Strouhal Zdenek
16.11.2009 20:17:40
jestli běžím 10km za 1hod. nebo déle je asi jedno hlavně že něco dělám pro svý zdravý
Lama
16.11.2009 20:52:10
>> Strouhal zdenek, 16. 11. 2009 20:17:40
Souhlasím s p. Strouhalem.
Dneska jsem uběhla 10 km za hodinu a dvacet minut a jsem v pohodě.
Nechtěla jsem zde ani psát.Trošičku se stydím, když čtu komentáře , ve
kterých řešíte 10km za 1hod.
Psychika je složitá věc, ale děkuji za běh.
Praha 4
sklena27
16.11.2009 21:49:00
Stresovat se časem je zbytečný, já nechávám čím dál častěji
hodinky doma a i když si je vezmu, tak jen proto, abych stihl oběd
Praha
EvženGe
16.11.2009 22:09:03
Ještě jedna vlastně obrácená věc. Běhám ve Stromovce a přece jen občas běhám trochu svižně (to jsem přehnal). A zdravím všechny, i ty, kteří jsou pomalejší. A často mi neodpoví a mám dojem, že se necítí být se mnou „rovnocenní“. Ale mě zdravej kluci, se kterými se udržím 200 metrů a to jen tehdy, když úplně vypustěj. Není podstatný jak rychle běžíme a kolik kilometrů, ale to, že se neválíme na pohovce (tj.ani není podstatný, jestli běháme nebo plaveme, chodíme po horách…, ale jsme na běžeckých stránkách, tak budem mluvit o běhu).
Černošice
Mary
17.11.2009 15:24:03
>> Peggy, 16. 11. 2009 11:04:29
Můj neběhající kamarád mne teď také rozesmál, prohlásil, že
nechápe, proč jsem zatím žádný půlmaraton neuběhla pod 2 hodiny (je mi
47, běhat jsem začala vloni a můj rekord je necelé 2 minuty přes
2 hodiny). Když on si spočítá, za kolik uběhl na gymnáziu 10 km,
vychází mu, že on by měl čas asi 1:40. Ale zkusit to nechce, běhání ho
nabaví a při tréninku by ho pokousal pes a tisíc jiných výmluv. To je
prostě krystalický mindrák!
Nenechme se vyvést z míry! Jsme prostě dobří a dobré bez ohledu na
dosažené časy a řeči těch okolo!
ipeterka
18.11.2009 15:24:47
>> Peggy, 16. 11. 2009 11:04:29
Peggy, koukni se na MyTreneek na tréninkové časy některých běžkyň a myslím, že hodnocení svých výkonů nebudeš brát tak přísně. Anebo moje tréninkové časy: http://www.ondrej-vojtech … IvoPeterka . Třeba přestaneš mít jakékoliv depky. Jinak běžnou chůzí se 10km/h prostě jít nedá.
hannako
18.11.2009 18:26:30
Desítku za hodinu ujít lze, i dvanáctku, zkuste si najít chodecké webové stránky. Možná, že časy, které tam najdete, na psychice některým nepřidají. Možná některé vyhecují. A to v chůzi nepatříme ke světové špičce. Určitě se mi ale chodci nikdy neposmívali, když mne, klusající, s úsměvem předcházeli. Jsou to totiž pohodáři.
Olomouc
tomaz
18.11.2009 19:22:31
>> hannako, 18. 11. 2009 18:26:30
Odstavec o kterém je řeč, začíná větou: Pro běžce jsem šnek.
Takže ano, sportovní chůzí to ujít jde, ale o té se tu nebavíme. Konec
konců to už bylo zmíněno výše.
Bran
18.11.2009 20:55:10
>> tomaz, 18. 11. 2009 19:22:31
Ono je vůbec otázka, co je již běh a co ještě chůze. O tom by se mohl
rozepsat Ivo D. V praxi to u sportovních chodců je tak, že o rozdílu mezi
během a chůzí rozhodují jen rozhodčí. Navíc každý, kdo viděl
sportovního chodce prohlásí, že to prostě chůze není, normální člověk
takto „jde“ jen opravdu výjimečně, když se mu již hodně, ale opravdu
hodně chce…
Bran
18.11.2009 20:55:11
>> tomaz, 18. 11. 2009 19:22:31
Ono je vůbec otázka, co je již běh a co ještě chůze. O tom by se mohl
rozepsat Ivo D. V praxi to u sportovních chodců je tak, že o rozdílu mezi
během a chůzí rozhodují jen rozhodčí. Navíc každý, kdo viděl
sportovního chodce prohlásí, že to prostě chůze není, normální člověk
takto „jde“ jen opravdu výjimečně, když se mu již hodně, ale opravdu
hodně chce…
Hodnocení příspěvků
Pro hodnocení příspěvků se nejprve musíte přihlásit.
Pokud ještě registraci nemáte, můžete se zaregistrovat zde.
Pro přidání komentáře se musíte přihlásit nebo registrovat, pokud ještě registraci nemáte.